Slovenská obchodná inšpekcia
Ústredný inšpektorát Slovenskej obchodnej inšpekcie so sídlom v Bratislave,
Prievozská 32, pošt. prieč. 29, 827 99  Bratislava

Číslo : SK/0842/99/2015                                                            Dňa : 25.04.2016

     Podľa ustanovenia § 58 ods. 1 zákona č. 71/1967 Zb. o správnom konaní (správny poriadok), Slovenská obchodná inšpekcia Ústredný inšpektorát Slovenskej obchodnej inšpekcie so sídlom v Bratislave, vo veci odvolania účastníka konania – POHOTOVOSŤ, s.r.o., Pribinova 25, 811 09  Bratislava, IČO: 35 807 598, kontrola vykonaná dňa 15.05.2014 a 12.08.2014 v sídle spoločnosti POHOTOVOSŤ, s.r.o., Pribinova 25, Bratislava, proti rozhodnutiu Inšpektorátu Slovenskej obchodnej inšpekcie so sídlom v Bratislave pre Bratislavský kraj, č. U/0319/01/2014, zo dňa 22.10.2015, ktorým bola podľa § 23 ods. 2 
písm. b/, bb/ bod 2 a § 23 ods. 2 písm. b/, ba/ bod 4. zákona č. 129/2010 Z. z. o spotrebiteľských úveroch a o iných úveroch a pôžičkách pre spotrebiteľov a o zmene a doplnení zákonov uložená peňažná pokuta vo výške 10 000 EUR, slovom: desaťtisíc eur, pre porušenie § 7 ods. 1 a § 9 
ods. 2 písm. f/, i/, t/, w/, x/ y/ vyššie cit. zákona o spotrebiteľských úveroch a o iných úveroch a pôžičkách pre spotrebiteľov a o zmene a doplnení zákonov, podľa § 59 ods. 2 správneho poriadku takto
r o z h o d o l:

napadnuté rozhodnutie vo výrokovej časti m e n í tak, že pre porušenie povinnosti veriteľa ustanovenej v § 7 ods. 1 zákona č. 129/2010 Z. z. o spotrebiteľských úveroch a o iných úveroch a pôžičkách pre spotrebiteľov a o zmene a doplnení niektorých zákonov sa účastníkovi konania: POHOTOVOSŤ, s.r.o., Pribinova 25, Bratislava, IČO: 35 807 598, podľa 
§ 23 ods. 2 písm. b), bb) bod 2. vyššie cit. zákona o spotrebiteľských úveroch, ukladá peňažná pokuta vo výške 4 000 EUR, slovom: štyritisíc eur. Uloženú pokutu je účastník konania povinný uhradiť do 30 dní odo dňa doručenia tohto rozhodnutia priloženou poštovou poukážkou alebo príkazom na úhradu na účet: Štátna pokladnica, č. ú.: SK57 8180 0000 0070 0006 5068, VS-03190114.
O d ô v o d n e n i e :

Inšpektorát Slovenskej obchodnej inšpekcie (ďalej len „SOI“) so sídlom v Bratislave pre Bratislavský kraj rozhodnutím uložil účastníkovi konania – POHOTOVOSŤ, s.r.o. - peňažnú pokutu vo výške 10 000 EUR, z dôvodu porušenia povinnosti podľa ustanovenia § 7 ods. 1 a § 9 ods. 2 písm. f), i), t), w), x), y) zákona č. 129/2010 Z. z. o spotrebiteľských úveroch a o iných úveroch a pôžičkách pre spotrebiteľov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (ďalej len „zákon o spotrebiteľských úveroch“). Inšpektori SOI vykonali dňa 15.05.2014 a dňa 12.08.2014 v sídle spoločnosti POHOTOVOSŤ, s.r.o., Pribinova 25, Bratislava kontrolu, v rámci ktorej bolo zistené, že účastník konania ako veriteľ v zmysle zákona o spotrebiteľských úveroch (ďalej len „účastník konania“), porušil povinnosť posúdiť s odbornou starostlivosťou schopnosť spotrebiteľa splácať poskytovaný úver. Ďalej bolo v rámci kontroly vykonanej dňa 29.07.2014 a dňa 12.11.2014 v sídle spoločnosti POHOTOVOSŤ, s.r.o., Pribinova 25, Bratislava zistené, že účastník konania porušil povinnosť v zmluve o spotrebiteľskom úvere uviesť všetky zákonom stanovené náležitosti (termín konečnej splatnosti spotrebiteľského úveru; úrokovú sadzbu spotrebiteľského úveru; právo na splatenie spotrebiteľského úveru pred lehotou splatnosti, postup pri takom splatení spotrebiteľského úveru a spôsob určenia výšky poplatku za splatenie spotrebiteľského úveru pred lehotou splatnosti podľa § 16 zákona o spotrebiteľských úveroch; právo na odstúpenie od zmluvy o spotrebiteľskom úvere, lehotu, počas ktorej možno toto právo uplatniť, a ďalšie podmienky jeho vykonania vrátane informácie o povinnosti spotrebiteľa zaplatiť čerpanú istinu a príslušný úrok podľa § 13 ods. 3, ako aj o výške úroku za deň alebo o spôsobe jeho výpočtu; názov a dresu príslušného kontrolného orgánu podľa § 23 zákona o spotrebiteľských úveroch; priemernú hodnotu ročnej percentuálnej miery nákladov na príslušný spotrebiteľský úver platnú ku dňu podpisu zmluvy o spotrebiteľskom úvere, zverejnenú podľa § 21 ods. 2 za príslušný kalendárny štvrťrok).
Proti rozhodnutiu o uložení pokuty účastník konania podal odvolanie.
     Odvolací orgán podľa § 59 ods. 1 správneho poriadku preskúma napadnuté rozhodnutie v celom rozsahu; ak je to nevyhnutné, doterajšie konanie doplní, prípadne zistené vady odstráni. Podľa ods. 2 ak sú preto dôvody, odvolací orgán rozhodnutie zmení alebo zruší, inak odvolanie zamietne a rozhodnutie potvrdí.
     Preskúmaním napadnutého rozhodnutia č. U/0319/01/2014 zo dňa 22.10.2015 a konania, ktoré predchádzalo jeho vydaniu, odvolací orgán zistil dôvod na jeho zmenu. Prvostupňový správny orgán uložil účastníkovi konania podľa ustanovenia § 23 ods. 2 písm. b), bb) bod 2. 
a § 23 ods. 2 písm. b), ba) bod 4. zákona o spotrebiteľských úveroch, pokutu vo výške 10 000 EUR, pre porušenie povinnosti vyplývajúcej z ustanovenia § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch vo vzťahu k Zmluve o úvere č. ... zo dňa 11.09.2013 (s hodnotou poskytnutého úveru vo výške 350 EUR) a vo vzťahu k Zmluve o úvere č. ...zo dňa 05.12.2013 (s hodnotou poskytnutého úveru vo výške 2 700 EUR), ako aj pre porušenie povinnosti vyplývajúcej z ustanovenia § 9 ods. 2 písm. f), i), t), w), x) a y) vo vzťahu k Zmluve o úvere č. ... zo dňa 27.11.2012 a k Zmluve o úvere č. ... zo dňa 21.11.2012. V zmysle ustanovenia § 23 ods. 4 zákona o spotrebiteľských úveroch účinného v čase, kedy k porušeniu zákona došlo, pokutu možno uložiť do dvoch rokov odo dňa, keď sa zistilo porušenie povinností, najneskôr však do troch rokov odo dňa, keď k porušeniu povinnosti došlo. Predmetné ustanovenie zákona upravuje jednak subjektívnu lehotu na uloženie pokuty, začiatok ktorej sa viaže na subjektívny prvok vedomosti správneho orgánu o porušení povinnosti zo strany účastníka konania, t. j. v danom prípade dva roky odo dňa zistenia porušenia povinnosti zo strany príslušného správneho orgánu a jednak objektívnu lehotu, začiatok plynutia ktorej sa viaže na objektívny prvok vzniku udalosti, ktorou došlo k porušeniu zákonnej povinnosti, t. j. v danom prípade tri roky odo dňa, keď k porušeniu povinnosti došlo. Subjektívna lehota nesmie byť dlhšia ako objektívna lehota. Objektívna lehota predstavuje maximálnu lehotu, v ktorej môže správny orgán účastníkovi konania uložiť pokutu. Nakoľko ku dňu vydania predmetného rozhodnutia uplynula vo vzťahu k Zmluve o úvere č. ... zo dňa 27.11.2012 a vo vzťahu k Zmluve o úvere č. ... zo dňa 21.11.2012 objektívna lehota na uloženie pokuty zo strany správneho orgánu, odvolací orgán pristúpil k vypusteniu porušenia § 9 ods. 2 písm. f), i), t), w), x) a y) zákona o spotrebiteľských úveroch, za ktoré bola prvostupňovým správnym orgánom uložená pokuta. Odvolací orgán zároveň, primerane k zostávajúcemu porušeniu ustanovenia § 7 ods. 1 uvedeného zákona, pristúpil k zníženiu výšky uloženej sankcie na 4 000 EUR.
     Povinnosťou účastníka konania bolo posúdiť s odbornou starostlivosťou schopnosť spotrebiteľa splácať poskytovaný úver; čo účastník konania porušil.
     Inšpektormi SOI bolo pri kontrole vykonanej dňa 15.05.2014 a dňa 12.08.2014 v sídle spoločnosti POHOTOVOSŤ, s.r.o., Pribinova 25, Bratislava, zameranej na prešetrenie podnetu spotrebiteľa č. 204/2014 a na dodržiavanie ustanovení zákona o spotrebiteľských úveroch, ako aj zákona č. 250/2007 Z. z. o ochrane spotrebiteľa a o zmene zákona Slovenskej národnej rady 
č. 372/1990 Zb. o priestupkoch, v znení neskorších predpisov, ktorej výsledok je popísaný v inšpekčnom zázname zo dňa 15.05.2014 a zo dňa 12.08.2014, zistené nasledovné. Účastník konania uzatvoril so spotrebiteľom p. J. K. Zmluvu o úvere č. ... zo dňa 11.09.2013 s hodnotou poskytnutého úveru vo výške 350,- EUR a následne Zmluvu o úvere č. ... zo dňa 05.12.2013 s hodnotou poskytnutého úveru vo výške 2 700,- EUR. K uzavretiu predmetných zmlúv prišlo aj napriek skutočnosti, že spotrebiteľ v Žiadosti o úver č. ... žiadal o poskytnutie úveru v sume 350,- EUR v 12 splátkach a v Žiadosti o úver č. ... žiadal o poskytnutie úveru v sume 2 700,- EUR v 12 splátkach, pričom spotrebiteľ bral úver ako dôchodca, ktorého mesačné príjmy činia 390,-EUR. Príjem spotrebiteľovej manželky predstavoval sumu 280,- EUR. Príjmy domácnosti tvorili spolu 670,- EUR. Ako mesačné výdavky bola v žiadosti č. ... uvedená výška nájomného alebo splátky na byt/dom - 140,- EUR a splátky ďalších úverov – 420,- EUR, t. j. vo výške 
560,- EUR, pričom po zohľadnení splátky požadovaného úveru 62,- EUR (dohoda o plnení v splátkach zo dňa 11.09.2013), bola disponibilná suma len vo výške 48,- EUR mesačne pre dvojčlennú domácnosť. Ako mesačné výdavky bola v žiadosti č. ... uvedená výška nájmu - 140,- EUR a splátky ďalších úverov – 56 EUR, t. j. vo výške 196,- EUR, pričom po zohľadnení splátky požadovaného úveru 420 EUR (dohoda o plnení v splátkach zo dňa 05.12.2013), bola disponibilná suma len vo výške 54 EUR mesačne pre dvojčlennú domácnosť. Po zohľadnení splátky 62,- EUR, ktorá vyplýva z uzavretej zmluvy č. ... zo dňa 11.09.2013, ktorá nebola zahrnutá do výdavkov v podanej žiadosti, ale o ktorej veriteľ má mať vedomosť, by výdavky spotrebiteľov dokonca prevyšovali ich príjmy o 8,- EUR. Po uhradení bežných výdavkov a splátok úveru teda mala spotrebiteľovi zostať disponibilná suma, ktorá nepostačovala na úhradu nepredvídateľných okolností, čo mohlo mať za následok ohrozenie schopnosti spotrebiteľa splácať dojednané úvery. Po zohľadnení zmluvy č. ... dokonca v prípade úveru poskytnutého na základe zmluvy č. ... výdavky prevyšovali príjmy domácnosti. Z uvedeného vyplýva, že veriteľ neposúdil s odbornou starostlivosťou schopnosť spotrebiteľa splácať poskytovaný úver.
     Uvedeným konaním účastníka konania došlo k porušeniu ustanovenia § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch.
     Za zistený nedostatok, ako veriteľ v zmysle § 2 písm. b) zákona o spotrebiteľských úveroch, a teda ako právnická osoba, ktorá ponúka alebo poskytuje spotrebiteľský úver v rámci predmetu svojej podnikateľskej činnosti, v plnom rozsahu zodpovedá účastník konania.
     V odvolaní účastník konania neuviedol žiadne nové skutočnosti ani dôkazy, ktoré by ho zbavovali zodpovednosti za zistené nedostatky.
     V podanom odvolaní právny zástupca účastníka konania (ďalej len „účastník konania“) poukazuje na postup správneho orgánu od vydania rozhodnutia č. U/0319/01/2014 zo dňa 30.09.2015, vrátane jeho odôvodnenia. Účastník konania namieta právomoc správneho orgánu na uloženie pokuty v danej veci z nasledovných dôvodov. V zmysle ustanovenia § 3 ods. 1 zákona č. 128/2002 Z. z. o štátnej kontrole vnútorného trhu vo veciach ochrany spotrebiteľa a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov (ďalej len „zákon o štátnej kontrole vnútorného trhu“), orgánom kontroly vnútorného trhu je SOI, ktorá je vo svojej kontrolnej a rozhodovacej činnosti nezávislá. Ďalej účastník konania cituje ustanovenie 
§ 2 vyššie uvedeného zákona, so znením ku dňu začatia správneho konania, ako aj ku dňu vydania rozhodnutia, pričom poukazuje na skutočnosť, že s účinnosťou od 01.04.2015 boli z predmetného ustanovenia vypustené pôvodné písm. i) a j), ktoré zneli:
i) dodržiavanie povinností a podmienok súvisiacich s poskytovaním spotrebiteľských úverov alebo iných úverov a pôžičiek pre spotrebiteľov podľa osobitného predpisu okrem spotrebiteľských úverov a pôžičiek pre spotrebiteľov poskytovaných dohliadanými subjektmi finančného trhu, nad ktorými vykonáva dohľad Národná banka Slovenska podľa osobitného predpisu;
j) dodržiavanie povinností a podmienok súvisiacich s poskytovaním spotrebiteľských úverov na diaľku podľa osobitného predpisu okrem spotrebiteľských úverov na diaľku poskytovaných dohliadanými subjektmi finančného trhu, nad ktorými vykonáva dohľad Národná banka Slovenska podľa osobitného predpisu.
K uvedenému účastník konania dodáva, že nezávisle na znení zákona o spotrebiteľských úveroch ku dňu začatia správneho konania a vydania rozhodnutia chýbal v zmysle zákona o štátnej kontrole vnútorného trhu zákonný podklad pre určenie právomoci správneho orgánu a rozhodnutie teda trpí vadou spôsobujúcou posúdenie rozhodnutia ako paaktu, nakoľko ho podľa účastníka konania vydal správny orgán, ktorý k tomu nemal právomoc. Účastník konania odôvodňuje svoje odvolanie nasledovnými špecifickými dôvodmi. Vo vzťahu k porušeniu ustanovenia § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch účastník konania uvádza, že rozhodnutie vychádza z nespoľahlivo a neúplne zisteného skutkového stavu veci tým, že ignoruje históriu úverového vzťahu účastníka konania s p. K., ďalej, že rozhodnutie správneho orgánu je čo do skutkových záverov nesprávne, ignoruje účel právnej úpravy a predstavuje právny formalizmus, čím nesprávne aplikuje predmetné ustanovenie zákona o spotrebiteľských úveroch. Ďalej má za to, že sankcia uložená za údajné správne delikty je vzhľadom k povahe týchto údajných deliktov zjavne neprimeraná. Účastník konania cituje ustanovenie § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch v znení účinnom v čase uzavretia Zmluvy o úvere 1 a Zmluvy o úvere 2). Poukazuje na skutočnosť, že zákonom o spotrebiteľských úveroch bola do slovenského právneho poriadku transponovaná Smernica č. 2008/48/ES o zmluvách o spotrebiteľskom úvere (ďalej len „Smernica“), ktorá obsahuje harmonizované ustanovenia v podobe tzv. úplnej (nie minimálnej) harmonizácie, v zmysle čoho členské štáty nesmú zachovať ani zaviesť vo svojom vnútroštátnom práve ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od ustanovení tejto Smernice. V nadväznosti na uvedené účastník konania poukazuje na Rozsudok SDEÚ vo veci č. C-565/12, Le Crédit Lyonnais. Uvádza, že podľa odôvodnenia smernice úplná harmonizácia je na to, aby sa všetkým spotrebiteľom v Spoločenstve zabezpečila vysoká a rovnocenná úroveň ochrany ich záujmov a aby sa vytvoril skutočný vnútorný trh. Členské štáty by preto nemali mať možnosť zachovať alebo zaviesť iné vnútroštátne ustanovenia ako ustanovenie tejto smernice, z čoho vyplýva, že zákon o spotrebiteľských úveroch treba vykladať v zmysle danej Smernice. Účastník konania cituje čl. 8 ods. 1 Smernice, v zmysle ktorého členské štáty zabezpečenia, že veriteľ pred uzavretím zmluvy o úvere posúdi úverovú bonitu spotrebiteľa na základe dostatočných informácií získaných, ak je to vhodné, od spotrebiteľa a v prípade potreby na základe nahliadnutia do príslušnej databázy. Podľa bodu 26 odôvodnenia Smernice členské štáty by mali prijať vhodné opatrenia na podporu zodpovedných postupov počas všetkých fáz úverového vzťahu, berúc do úvahy osobitný charakter svojho trhu s úvermi. Tieto opatrenia môžu napr. zahŕňať poskytovanie informácií a vzdelávanie spotrebiteľov vrátane upozornení o rizikách spojených s neplnením zmluvných ustanovení týkajúcich sa splátok a s nadmernou zadlženosťou. Najmä na rozvíjajúcom sa trhu s úvermi je dôležité, aby veritelia neposkytovali úvery nezodpovedne alebo bez predchádzajúceho posúdenia úverovej bonity a aby členské štáty vykonávali potrebný dohľad na vyvarovanie sa takémuto správaniu a aby stanovili potrebné opatrenia na sankcionovanie veriteľov v takýchto prípadoch. Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia o kreditnom riziku uvedené v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2006/48/ES zo 14. júna 2006 o začatí a vykonávaní činností úverových inštitúcií, veritelia by mali byť zodpovední za individuálne kontroly úverovej bonity spotrebiteľa. Na tento účel by mali mať možnosť využiť informácie, ktoré im poskytol spotrebiteľ nielen počas prípravy príslušnej zmluvy o úvere, ale aj počas dlhodobého obchodného vzťahu. Orgány členských štátov by tiež mohli veriteľom poskytnúť vhodné pokyny a usmernenia. Aj spotrebitelia by mali konať obozretne a dodržiavať svoje zmluvné povinnosti. Účastník konania poukazuje na odbornú literatúru – Wachtlová, M., SLANINA, J. Zákon o spotřebitelském úvěru. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck 2011, S. 100), konkrétne na časť: „primárnym chráneným záujmom podľa zákona o spotrebiteľskom úvere je ochrana spotrebiteľa pred nezodpovedným poskytnutím úveru, ktoré by viedlo k jeho insolventnosti so všetkými negatívnymi dôsledkami. Povinnosť posúdenia úveryschopnosti spotrebiteľa chráni nielen spotrebiteľa samého pred negatívnymi dôsledkami neschopnosti úver splácať, ale sprostredkovane tiež spoločnosť ako celok, pretože predchádza negatívnym sociálnym dôsledku predĺženia a insolvencie v podobe pádu spotrebiteľa a osôb na ňom závislých do verejnej sociálnej siete, pretože odborné posúdenie úveryschopnosti spotrebiteľa pri žiadosti o ďalší úver znižuje riziko veriteľov, ktorí tomu isté veriteľovi poskytli úvery či služby už skôr.“  V rámci tej istej odbornej literatúry účastník konania cituje, na strane č. 109: „by bolo možné považovať za splnenie odbornej starostlivosti porovnávanie úveryschopnosti jednotlivých spotrebiteľov vzájomne medzi sebou a s historickým vývojom a dokumentovaním vykonania obchodov. Nemenej významné je využitie historických dát, a to vo vzťahu ku konkrétnemu spotrebiteľovi. Ak v priebehu konania vyjde najavo, že spotrebiteľ tomu istému veriteľovi už v dobe poskytnutia spotrebiteľského úveru nesplácal iný úver, ťažko obstojí tvrdenie veriteľa, že s odbornou starostlivosťou posúdil úveryschopnosť spotrebiteľa. finálne rozhodnutie (v otázke poskytnutia úveru) je potom vykonané na základe individuálneho posúdenia povereným pracovníkom veriteľa.“ Účastník konania ďalej uvádza, že otázkou posúdenia bonity spotrebiteľa sa zaoberá aj judikatúra SDEÚ, konkrétne rozsudok SDEÚ vo veci C-449/13, CA Consumer Finance SA proti Ingrid BAKKAUS a spol., dňa 18.12.2014, podľa ktorej „poskytovatelia úveru by mali mať povinnosť kontrolovať v jednotlivých prípadoch úveryschopnosť spotrebiteľa a že by im malo byť dovolené využívať informácie poskytnuté spotrebiteľom nielen behom prípravy danej úverovej zmluvy, ale i v priebehu dlhodobého obchodného vzťahu. Smernica 2008/48 neobsahuje taxatívny výpočet informácií, z ktorých pomocou má poskytovateľ úveru posúdiť úvery schopnosť spotrebiteľa a neupresňuje ani to, či tieto informácie majú byť kontrolované a akým spôsobom.“ Účastník konania k tomu uvádza, že z uvedených skutočností vyplýva, že Smernica, ako aj zákon o spotrebiteľských úveroch nestanovujú, čo presne má veriteľ z hľadiska preverovania bonity požadovať od spotrebiteľa a či má takto získané informácie overovať alebo nie. Uvádza, že tak ako Smernica, aj zákon o spotrebiteľských úveroch dáva priestor pre úvahu, pričom výslovne udávajú, že veriteľ môže pri preverovaní bonity vychádzať aj z historických informácií týkajúcich sa spotrebiteľa, t. j. minulých obchodných vzťahov. V danom prípade účastník konania vo svojom vyjadrení uviedol, že pri posudzovaní bonity okrem kladného rozdielu medzi príjmami a výdavkami spotrebiteľa prihliadal aj na tzv. históriu klienta a poukázal na to, že p. K. bol klientom účastníka konania už 10 rokov, pričom od počiatku mal právne postavenie dôchodcu, pričom v minulosti uzavrel s účastníkom konania 22 zmlúv o úvere, ktoré nielenže splnil, ale splnil ich v menšej časti včas a vo väčšej časti dokonca pred konečnou splatnosťou. Účastník konania napokon poukázal aj na to, že aj záväzky zo Zmluvy o úvere 1 si sám pán K. splnil, a to bol tiež dôvod, pre ktorý s ním účastník konania uzavrel Zmluvu 2. Poukazuje na argumentáciu správneho orgánu k predmetnej námietke účastníka konania, a to, že skutočnosť, že v prípade uvedeného spotrebiteľa tento svoje predchádzajúce záväzky splnil, nie je dôvodom, aby zo strany účastníka konania nebolo rešpektované ustanovenie § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch. Účastník konania má za to, že uvedeným správny orgán ignoroval skutočnosť, že podľa ustálenej súdnej praxe a odbornej literatúry, ako aj odôvodnenia Smernice, pri hodnotení bonity spotrebiteľa výslovne veriteľ môže prihliadať aj na predchádzajúce obchodné vzťahy. Účastník konania uvádza, že uvedené platí dvojnásobne vzhľadom na skutočnosť, že účastníka konania a p. K. viazala dlhá predchádzajúca spolupráca (10 rokov) a veľký počet uzavretých zmlúv o úvere, z ktorých vždy p. K., aj keď bol dôchodca, svoje záväzky si splnil, a to dokonca prevažne skôr. Napokon aj v prípade Zmluvy o úvere si p. K. svoje záväzky splnil. Uložiť sankciu v podobe pokuty sa účastníkovi konania vzhľadom na uvedené skutočnosti javí ako rozporné so znením Smernice, aplikačnou praxou a odbornej literatúry, a rovnako absurdné, extrémne formalistické a nezohľadňujúce účel právnej úpravy. Účastník konania poukazuje na to, že účelom právnej úpravy je predovšetkým ochrana spotrebiteľa, avšak toho právne postavenie nebolo vôbec dotknuté, nakoľko všetky poskytnuté úvery splatil. Ďalej je to ochrana spoločnosti, kde však k prepadu spotrebiteľa do verejnej sociálnej siete nedošlo, nakoľko si záväzky voči účastníkovi konania splnil. Napokon je to ochrana veriteľa, kde však k ujme ani na jeho strane nedošlo, nakoľko spotrebiteľ si svoj dlh voči nemu splnil. Právne posúdenie veci správnym orgánom je podľa účastníka konania, v tejto časti nesprávne, extrémne formalistické, keď sankcionuje účastníka konania za uzavretie zmluvy o úvere, ktorá zanikla riadnym a včasným splnením záväzkov z nej a žiadna zo zmluvných strán z nej neutrpela žiadnu ujmu, čo je dôkazom, že odhad a preverenie bonity spotrebiteľa veriteľom bolo správne. Účastník konania má za to, že rozhodnutie správneho orgánu je napokon skutkovo nedostatočné a extrémne formalistické aj v tom zmysle, že označuje ako protiprávne konanie účastníka konania spočívajúce v tom, že v prípade Zmluvy o úvere nebola u spotrebiteľa na strane výdavkov zohľadnená splátka úveru na základe Zmluvy o úvere, pričom správny orgán ignoroval skutočnosť, že ide o údaje, ktoré uvádza a vypĺňa v žiadosti o poskytnutie úveru spotrebiteľa a nie účastník konania a išlo o skutočnosť, ktorá bola účastníkovi konania známa. Účastník konania má ďalej za to, že správny orgán sa nevysporiadal ani s tou skutočnosťou, či poskytnutím úveru č. 2 malo dôjsť k zániku záväzkov spotrebiteľa titulom Zmluvy o úvere 1, a teda splátka úveru v zmysle Zmluvy o úvere 1 viac relevantná byť nemala) alebo či napriek uzavretiu Zmluvy o úvere i nezanikla. Účastník konania uvádza, že napokon tým, že sa správny orgán vo forme odôvodnenia v rozsahu jednej vety odmietol zaoberať predchádzajúcimi úverovými vzťahmi spotrebiteľa a účastníka konania, nielenže právne pochybil, ale aj nezistil dostatočne skutkový stav veci. Ďalej uvádza, že správny orgán je aj mimo prípadných námietok a pripomienok účastníkov konania povinný spoľahlivo zistiť skutkový stav, zistiť presne a úplne skutočný stav veci, z čoho musí rozhodnutie následne vychádzať zásada materiálnej pravdy). Správny orgán pri vykonávaní dokazovania pritom nie je viazaný návrhmi účastníkov konania – vyhľadávacia – inkvizičná zásada v zmysle ustanovenia § 32 ods. 1 Správneho poriadku, čo je jeden z hlavných rozdielov medzi správnym a súdnym konaním. Z uvedeného vyplýva, že pri vykonávaní dokazovania v správnom konaní nie je správny orgán viazaný len návrhmi účastníkov konania, ale je aj, resp. predovšetkým sám povinný obstarať si potrebné podklady pre rozhodnutie v záujme pri splnení si povinnosti presne a úplne zistiť skutočný stav veci. Účastník konania má za to, že napriek skutočnosti, že správny orgán bol povinný presne a úplne zistiť skutočný stav veci, tento ignoroval existenciu skoršej úverovej dokumentácie medzi spotrebiteľom a účastníkom konania, ako aj predchádzajúce plnenie záväzkov spotrebiteľa voči účastníkovi konania. Účastník konania je toho názoru, že tým, že správny orgán nezistil úplne skutkový stav a ignoroval dôkazy, resp. tvrdené skutočnosti, správny orgán porušil procesnú povinnosť presne a úplne zistiť skutkový stav veci a za týmto účelom si obstarať potrebné podklady pre rozhodnutie, pričom nie je viazaný len návrhmi účastníkov konania. Čo sa týka argumentácie rozhodnutím Krajského súdu v Prešove zo dňa 28.09.2011, č. k. 3Co 3/2011, na ktoré poukázal správny orgán, účastník konania udáva, že dané rozhodnutie sa jednak jeho osoby netýka, nakoľko nebol účastníkom daného súdneho sporu a jednak skutkový stav tohto súdneho konania nezodpovedá okolnostiam uzavretia Zmluvy o úvere 1 a Zmluvy o úvere 2, nakoľko vo vyššie uvedenom súdnom rozhodnutí sa uvádza, že žalobcu nijako nezaujímala bonita a stav núdze žalovaného, t. j. v tomto konaní bol dlžník zo zmluvy o úvere v stave núdze a napriek tomu veriteľ jeho bonitu nepreveril. Má za to, že v predmetnej právnej veci správny orgán nijako nepreukázal, že by p. K. bol v stave núdze a naviac účastníkovi konania bonitu p. K. preveril tým, že si od neho vyžiadal potrebné údaje a rozhodol sa pristúpiť k uzavretiu Zmluvy o úvere 2 predovšetkým vzhľadom na dlhodobú a početnú pozitívnu spoluprácu v minulosti. Vo zvyšku účastník konania poukazuje na svoje predchádzajúce vyjadrenie v konaní pred správnym orgánom predchádzajúcom vydaniu rozhodnutia. Ďalej účastník konania k porušeniu ustanovenia § 9 ods. 2 zákona o spotrebiteľských úveroch uvádza, že rozhodnutie správneho orgánu nevychádza zo spoľahlivo a úplne zisteného skutkového stavu tým, že správny orgán nevypočul k veci oboch dlžníkov v otázke, či im bol zo strany účastníka konania predložený predzmluvný formulár vo forme štandardných európskych informácií o spotrebiteľskom úvere alebo nie. Ďalej má za to, že rozhodnutie správneho orgánu je nesprávne v otázke posúdenia existencie zmluvy o spotrebiteľskom úvere v prípade Zmluvy o úvere 3 a Zmluvy o úvere 4, a že rozhodnutie správneho orgánu je skutkovo nesprávne v posúdení absencie termínu konečnej splatnosti spotrebiteľského úveru. Ďalej má za to, že rozhodnutie správneho orgánu je právne nesprávne posúdené v otázke možnosti uloženia pokuty za porušenie povinností súkromnoprávnej povahy. Uvádza, že správny orgán nezistil spoľahlivo a úplne skutkový stav veci, keď vyzýval iba účastníka konania na predloženie ním tvrdených príloh Zmluvy o úvere 3 a Zmluvy o úvere 4 v podobe predzmluvného formulára – štandardných európskych informácií o spotrebiteľskom úvere, ktoré podľa jeho tvrdenia obsahovali informáciu tak o práve na odstúpenie od zmluvy o spotrebiteľskom úvere, ako aj o práve na predčasné splatenie spotrebiteľského úveru. Samotná skutočnosť, že tieto listiny nepredložil účastník konania, nakoľko ich napr. v danom momente nemal k dispozícii v čase kontroly a v čase správneho konania osobitne vyzývaný nebol, reálne však existujú (viď príloha a obsahujú termín konečnej splatnosti úveru, právo na odstúpenie od zmluvy, právo na predčasné splatenie úveru, ako aj uvedenie priemernej RPMN, ešte neznamená, že mal správny orgán vykonať v tomto smere ďalšie dôkazy, napr. svedeckou výpoveďou spotrebiteľov p. J. V. a p. A. B., resp. vyzvať ich na predloženie týchto listín. Účastník konania k tomu dodáva, že nie je dôležité, či týmito listina disponuje účastník konania, ale to či nimi disponujú obaja spotrebitelia, nakoľko z povahy veci sú adresátmi týchto listín práve oni, a nie účastník konania. Účastník konania má za to, že nie on má dokazovať svoju súladnosť so zákonom, ale práve naopak má správny orgán dokazovať to, či k porušeniu zákona došlo a kto je zaň zodpovedný. Uvádza, že z príloh jasne vyplýva uvedenie štyroch z piatich vytýkaných podstatných náležitostí (prílohy k zmluvám o úvere (J. V., A. B.) v podobe štandardných informácií o spotrebiteľskom úvere. Ďalej účastník konania cituje ustanovenie § 2 písm. d) zákona o spotrebiteľských úveroch. V nadväznosti na predmetné ustanovenie účastník konania uvádza, že Zmluva o úvere 3 a ani Zmluvy o úvere 4 neobsahujú záväzok účastníka konania poskytnúť spotrebiteľovi spotrebiteľských úver, ale naopak obsahujú oprávnenie účastníka konania poskytnúť spotrebiteľovi úver. Je tomu tak z dôvodu, že účastník konania napriek uzavretiu zmluvy o úvere nemá vôľu byť zaviazaný na poskytnutie úveru dlžníkovi, a to najmä pre prípad, ak by v čase medzi uzavretím zmluvy o úvere a poskytnutím úveru zistil skutočnosť majúcu alebo potenciálne majúcu negatívny vplyv na návratnosť úveru alebo bonitu dlžníka. Má za to, že ak by sa účastník konania zaviazal na poskytnutie úveru dlžníkovi, nemal by inú možnosť ako napriek existencii takejto negatívnej skutočnosti úver dlžníkovi poskytnúť, nakoľko inak by sa ocitol v porušení zmluvy o úvere. Účastník konania v tejto súvislosti poznamenáva, že podobné zmluvy sú súčasťou bankovej praxe v podobe tzv. nezáväzných (nekomitovaných) úverov. Účastník konania ďalej uvádza, že nakoľko Zmluva o úvere 3, a ani Zmluva o úvere 4 neobsahujú záväzok poskytnúť úver, sú síce spotrebiteľskými zmluvami, avšak nespadajú pod definíciu zmluvy o spotrebiteľskom úvere, a teda ani pod ustanovenia zákona o spotrebiteľských úveroch, a teda ani nemusia obsahovať podstatné náležitosti zmluvy o spotrebiteľskom úvere. Už len z uvedeného dôvodu je podľa účastníka konania rozhodnutie správneho orgánu nezákonné. Účastník  konania ďalej uvádza, že pokiaľ by správny orgán poukazoval na dohodu o použití Obchodného zákonníka v zmysle jeho ustanovenia § 269 ods. 2, poukazuje na to, že tak zo Zmluvy o úvere 3, ako aj zo Zmluvy o úvere 4 je zrejmé, že obsahujú všetky náležitosti zmluvy o úvere podľa ustanovenia § 497 a nasl. Obchodného zákonníka, pričom zmluvy  úvere sa riadi Obchodným zákonníkom nie v zmysle dohody strán, ale zo zákona, konkrétne ustanovenia § 261 ods. 6 písm. d) Obchodného zákonníka. Správny orgán ďalej poukazuje na ustanovenie § 9 ods. 7 zákona o spotrebiteľských úveroch, ktoré len cituje a vôbec neuvádza a nepreukazuje splnenie podmienok jeho aplikácie, v zmysle čoho je odôvodnenie rozhodnutia správneho orgánu v tejto časti nepreskúmateľné a nedostatočné. V zmysle ustanovenia § 9 ods. 7 zákona o spotrebiteľských úveroch veriteľovi alebo finančnému agentovi sa zakazuje predkladať spotrebiteľovi návrhy zmlúv, ktorých zrejmým účelom je obchádzanie ustanovení zákona, pričom za takéto konanie sa považuje aj čerpanie finančných prostriedkov alebo zmluvy o spotrebiteľskom úvere zahrnú do zmlúv o úvere, ktorých povaha alebo účel by umožnili vyhnúť sa uplatňovaniu tohto zákona. ak veriteľ využil omyl spotrebiteľa a použil zmluvné podmienky, ktorými vylúčil aplikáciu ustanovení vzťahujúcich sa na spotrebiteľské úvery, považuje sa zmluvy za zmluvu o spotrebiteľskom úvere, ak veriteľ nepreukáže, že nemal úmysel obísť tento zákon. Účastník konania má za to, že správny orgán nepreukázal účel zmluvy účastníka konania obísť zákon ani to, že by účastník konania využil omyl spotrebiteľa. Účastník konania ďalej poukazuje na to, že textácia Zmluvy o úvere 3 a Zmluvy o úvere 4 síce vylučuje aplikáciu zákona o spotrebiteľských úveroch , avšak už nie aplikáciu Občianskeho zákonníka čo do spotrebiteľských zmlúv a zákona o ochrane spotrebiteľa (zákon č. 250/2007 Z. z. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších predpisov) čo do ochrany spotrebiteľa, a teda spotrebitelia sú v danej veci dostatočne chránení. Uvádza, že dlžníci tak v zmluve o úvere 3, ako aj v zmluve o úvere 4, vyznačili ako účel úveru tzv. „iný účel“, čo znamená, že si nebrali peňažné prostriedky na účel podnikania, zamestnania ani povolania, a teda ich mienili použiť na súkromnú potrebu ako spotrebitelia. Účastník konania sa ďalej nestotožňuje s názorom správneho orgánu konštatujúcim absenciu termínu konečnej splatnosti v Zmluve o úvere 3 a Zmluve o úvere 4, nakoľko obe zmluvy obsahujú splácanie úveru v mesačných splátkach počnúc konkrétnym dátumom, z čoho je zrejmé, že termínom konečnej splatnosti je uplynutie doby 12 mesiacov od dátumu určeného v zmluve. Účastník konania má za to, že ustanovenie § 9 ods. 2 zákona o spotrebiteľských úveroch je ustanovenie súkromnoprávnej povahy, ktoré sa týka zmluvy ako dvojstranného právneho úkonu ako dôsledku konsenzu vôle oboch zmluvných strán. Účastník konania uvádza, že naviac, toto ustanovenie síce stanovuje povinný obsah zmluvy, avšak nestanovuje adresáta právnej povinnosti. Účastník konania je toho názoru, že vzhľadom na uvedené, kontrola tohto ustanovenia nespadá do pôsobnosti správneho orgánu a posudzuje sa výlučne podľa súkromného práva, ktoré stanovuje následky jeho nedodržania. Z uvedeného dôvodu považuje účastník konania napadnuté rozhodnutie za nezákonné. Účastník konania ďalej namieta neprimeranosť výšky uloženej sankcie. Účastník konania uvádza, že pokuta uložená spoločne, v podobe analogicky aplikovaného úhrnného trestu za všetky údajné správne delikty predstavuje sumu 10 000 EUR. Uvádza, že súčet istín na základe Zmluvy o úvere 1 až Zmluvy o úvere 4 predstavuje len zlomok z výšky uloženej sankcie, a teda pokuta je z tohto pohľadu neprimeranou. Z hľadiska posúdenia bonity spotrebiteľa nevznikla žiadnej zmluvnej strane, t. j. tak spotrebiteľovi, ako aj účastníkovi konania žiadna ujma a ani nedošlo k poškodeniu, resp. k ohrozeniu verejného záujmu. Ak by hypoteticky bola bonita spotrebiteľa posúdená nedostatočne, účastník konania uvádza, že spotrebiteľ sa nedostal do existenčných problémov a úver v zmysle Zmluvy o úvere 1 splatil tak, ako predchádzajúce desiatky úverov. Čo sa týka vytýkaných nedostatkov týkajúcich sa absencie podstatných náležitostí, účastník konania uvádza, že Zmluva o úvere 3, ako aj Zmluva o úvere 4 sú formulované mimoriadne jednoducho a až pri použití matematiky základnej školy musí byť každému zrejmé, aká je výška úveru, v akých častiach, akej celkovej výšky a dokedy musí byť úver splatený. Uvádza, že nemôže teda nastať akýkoľvek právny následok na strane spotrebiteľa z dôvodu nedostatočnej informovanosti o podmienkach úveru. Poukazuje na to, že právo spotrebiteľa na odstúpenie od zmluvy o spotrebiteľskom úvere, ako aj právo na predčasné splatenie spotrebiteľského úveru je upravené vo forme ustanovenia právneho predpisu kogentnej povahy, t. j. uplatní sa bez ohľadu na to, či je v zmluve o spotrebiteľskom úvere uvedené alebo nie. Účastník konania uvádza, že naviac, absencia takejto náležitosti v zmluve o spotrebiteľskom úvere nie je tak závažná, aby spôsobovala následok v podobe úveru bez úrokov a poplatkov, čím zákonodarca jasne vyjadril svoj názor na „závažnosť“ jej absencie v zmluve o spotrebiteľskom úvere. Ďalej uvádza, že to isté platí aj v prípade uvedenia správneho orgánu ako kontrolného orgánu. Postavenie správneho orgánu vo veciach ochrany spotrebiteľa je naviac notorietou, t. j. všeobecne známou skutočnosťou. Vo vzťahu k ustanoveniu § 269 ods. 2 Obchodného zákonníka účastník konania opätovne poukazuje na to, že podľa ustanovenia § 261 ods. 6 písm. d) Obchodného zákonníka sa zmluva o úvere riadi Obchodným zákonníkom bez ohľadu na vôľu alebo dohodu zmluvných strán. Účastník konania naviac vyhlasuje, že podobným prípadným nedostatkom v jeho činnosti viac nedochádza a v krátkom čase po uzavretí Zmluvy o úvere 3 a Zmluvy o úvere 4 vykonal potrebné opatrenia smerujúce k výslovnému uvedeniu predmetných náležitostí v zmluve o spotrebiteľskom úvere, čo napokon správnemu orgánu musí byť zrejmé z porovnania textu Zmluvy o úvere 2 na jednej strane a Zmluvy o úvere 3 a Zmluvy o úvere 4 na strane druhej. Má za to, že prípadnou absenciou vytýkaných podstatných náležitostí zmluvy o spotrebiteľskom úvere naviac neboli v daných prípadoch spotrebitelia poškodení, oba prejavili vôľu zotrvať v zmluvnom vzťahu a naopak nedomáhali sa predčasného splatenia úveru. Ak sa podnetom obrátili na správny orgán, naviac preukázali vedomosť o tom, kto je kontrolným orgánom v danej veci, na základe uvedených skutočností je účastník konania toho názoru, že výška pokuty, aj keď je uložená v spodnej hranici, nie v minimálnej výške zákonného rozpätia stanoveného ustanovením § 23 zákona o spotrebiteľských úveroch, je s ohľadom na okolnosti daného prípadu zjavne čo do výšky neprimeraná. Poukazuje na ustanovenie § 23 ods. 2 zákona o spotrebiteľských úveroch, v zmysle ktorého sa pri určení výšky pokuty prihliada na závažnosť, rozsah, dĺžku trvania, následky a povahu zistených nedostatkov. V tejto súvislosti účastník konania vyjadruje názor, že ak by došlo z jeho strany k porušeniu zákona, okolnosti daného prípadu vylučujú uloženie sankcie vo výške stanovenej správnym orgánom. Na základe uvedeného skutkového a právneho stavu účastník konania považuje rozhodnutie správneho orgánu za nezákonné a žiada, aby správny orgán v rámci autoremedúry odvolaniu vyhovel a svoje rozhodnutie zrušil, resp. konanie zastavil pre odpadnutie dôvodu. v prípade ak správny orgán tak neučiní a vec podľa ustanovenia § 57 ods. 2 Správneho poriadku predloží odvolaciemu orgánu, účastník konania žiada, aby ten napadnuté rozhodnutie v plnom rozsahu zrušil, resp. konanie zastavil pre odpadnutie dôvodu.
     Účastník konania zaslal dodatočne odvolaciemu orgánu list – Doplnenie odvolania účastníka konania proti rozhodnutiu Slovenskej obchodnej inšpekcie, Inšpektorátu Slovenskej obchodnej inšpekcie so sídlom v Bratislave pre Bratislavský kraj zo dňa 22.10.2015, č. U/0319/01/2014, 
zo dňa 10.12.2015. V predmetnom liste účastník konania poukazuje na chronológiu správneho konania od vydania prvostupňového rozhodnutia po podanie odvolania zo dňa 12.11.2015, k čomu dodáva, že vzhľadom na nižšie uvedené nové skutočnosti doplňuje odvolanie nasledovne. Účastník konania cituje ustanovenie § 25f ods. 8 zákona o spotrebiteľských úveroch, v zmysle ktorého konania začaté Slovenskou obchodnou inšpekciou a právoplatne neukončené pred 1. septembrom 2015 sa ukončia podľa predpisov účinných do 31. marca 2015. právne účinky úkonov, ktoré v konaní nastali pred 1. septembrom 2015 zostávajú zachované. Ďalej cituje ustanovenie § 23 ods. 1 uvedeného zákona, v zmysle ktorého kontrolu dodržiavania povinností ustanovených týmto zákonom vykonáva Slovenská obchodná inšpekcia, ak osobitný zákon neustanovuje inak. V zmysle ustanovenia § 23 ods. 5 zákona o spotrebiteľských úveroch v znení účinnom do 31.03.2015, pokutu možno uložiť do dvoch rokov odo dňa, keď sa zistilo porušenie povinností, najneskôr však do troch rokov odo dňa, keď k porušeniu povinnosti došlo. Účastník konania poukazuje, že správny orgán účastníkovi konania uložil pokutu za spáchanie údajných štyroch správnych deliktov spoločne jednu sankciu vo výške 10 000 EUR, pričom k ich spáchaniu došlo už podpisom jednotlivých zmlúv, t. j. dňa 11.09.2013 pri Zmluve o úvere 1, dňa 05.12.2013 pri Zmluve o úvere 2, dňa 27.11.2012 pri Zmluve o úvere 3 a dňa 21.11.2012 pri Zmluve úvere 4. Účastník konania má za to, že z uvedeného vyplýva, že od uzavretia Zmluvy o úvere 3 a Zmluvy o úvere 4 uplynuli k dátumu, z ktorého je predmetný list, viac ako 3 roky. V nadväznosti na uvedené účastník konania poukazuje na literatúru Mates, P. a kol.: Základy správního práva trestního, 3. vydání. C.H. Beck, s. 104, v zmysle ktorej: „Uplynutím času jako okolnost vedoucí k zániku trestnosti je vyjádřeno různým způsobem: Je stanovena lhůta, resp. lhůty pro uložení pokuty. Tato formulace vyvolává pochyby o tom, zda rozhodnutí o uložení pokuty musí být v těchto lhůtách vydáno, nebo oznámeno, anebo již má nabýt právní moci. Teorie i praxe zpravidla zastávají posledně uvedený názor, tedy že rozhodnutí musí ve stanovených lhůtách nebýt právní moci. (Srov. např. Poř. Č. SJS, 1998, č. 14 – Uložením pokuty je okamžik, kdy účastníku řízení vznikne právní povinnost rozhodnutí se podrobit a pokutu zaplatit, ta nástává teprve materiální právní mocí rozhodnutí o uložení pokuty, protože teprve tímto okamžikem je správním aktem dotčena právní sféra delikventa. Za „uložení pokuty“ nelze proto považovat nepravomocné rozhodnutí správního orgánu 1. stůpně. Smyslem ustanovení je stanovit prekluzivní lhůtu, po jejímž marném uplynutí nelze osobu, která sa dopustila správního deliktu, postihovat.)“ Ďalej účastník konania poukázal na Rozsudok Mestského súdu v Prahe zo dňa 16.08.2000, sp. zn. 28 Ca 145/99; SJS č. 751/2001, v ktorom súd uviedol: „Pokud v průběhu správního řízení o správném deliktu uplynula lhůta, ve které může být za delikt uložena sankce (pokuta), správní orgán řízení zastaví. Je nepřípustné, aby v takovém případe bol výrok rozhodnutí formulován tak, že obviněná osoba se deliktu dopustila a sankce se jí ukládá, nebo tak, že obviněná osoba se deliktu dopustila a řízení se zastavuje.“ Účastník konania k tomu uvádza, že vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti je zrejmé, že správny orgán bol povinný vzhľadom na jednu spoločnú sankciu právoplatne rozhodnúť o uložení pokuty do troch rokov od uzatvorenia Zmluvy o úvere 1,2,3 a 4. V priebehu odvolacieho konania však došlo k uplynutiu trojročnej objektívnej premlčacej lehoty vo vzťahu k Zmluve o úvere 3 a Zmluve o úvere 4, nezávisle na tom, že konanie sa týka 4 zmlúv o úvere, podľa účastníka konania odpadol dôvod konania, čoho následkom je v zmysle ustanovenia § 30 ods. 1 písm. h) Správneho poriadku, že správny orgán, v prípade, ak odpadol dôvod konania začatého na podnet správneho orgánu, konanie zastaví. V závere predmetného listu účastník konania uvádza, že nakoľko v správnom konaní č. U/0319/01/2014 nebola do troch rokov od údajného porušenia ustanovenia § 9 ods. 2 písm. f), i), t), w), x) a y) zákona o spotrebiteľských úveroch uložená pokuty, správny orgán je v zmysle ustanovenia § 30 ods. 1 písm. h) Správneho poriadku v spojení s ustanovením § 23 
ods. 5 zákona o spotrebiteľských úveroch v znení účinnom do 31.03.2015, povinný konanie zastaviť. Aj na základe doplneného skutkového a právneho stavu, účastník konania považuje napadnuté rozhodnutie za nezákonné a žiada, aby odvolací orgán rozhodnutie v plnom rozsahu zrušil a prípadne aj konanie zastavil pre odpadnutie dôvodu.
     K tomu odvolací orgán uvádza, že po preskúmaní podkladových materiálov k danej veci dospel jednoznačne k záveru, že k porušeniu povinnosti vyplývajúcej z ustanovenia § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch zo strany účastníka konania preukázateľne došlo. Vzhľadom na uplynutie objektívnej lehoty na uloženie pokuty vo vzťahu k vyššie uvedeným dvom zmluvám o úvere však odvolací orgán pristúpil k vypusteniu porušenia ustanovenia § 9 ods. 2 písm. f), i), t), w), x) a y) uvedeného zákona a k primeranému zníženiu výšky uloženej sankcie tak, ako je uvedené vo výrokovej časti predmetného rozhodnutia. K jednotlivým námietkam účastníka konania vyjadruje odvolací orgán nasledovné.
     K námietke účastníka konania týkajúcej sa absencie právomoci SOI na uloženie pokuty podľa zákona o spotrebiteľských úveroch, odvolací orgán uvádza, že má za to, že právomoc SOI rozhodovať podľa zákona o spotrebiteľských úveroch vyplýva priamo z ustanovenia § 25f Prechodné ustanovenia k úpravám účinným od 1. apríla 2015 ods. 8 uvedeného zákona, podľa ktorého „Výkon kontroly začatý a neukončený pred 1. septembrom 2015 nad veriteľmi uvedenými v odseku 2 ukončí Slovenská obchodná inšpekcia podľa predpisov účinných do 31. marca 2015. Konania začaté Slovenskou obchodnou inšpekciou a právoplatne neukončené pred 1. septembrom 2015 sa ukončia podľa predpisov účinných do 31. marca 2015. Právne účinky úkonov, ktoré v konaní nastali pred 1. septembrom 2015, zostávajú zachované.“ V zmysle ustanovenia § 23 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch účinného do 31.03.2015 „Kontrolu dodržiavania povinností ustanovených týmto zákonom vykonáva Slovenská obchodná inšpekcia, ak osobitný zákon neustanovuje inak. Táto kontrola sa nevzťahuje na vedenie registra veriteľov ani na veriteľov, ktorými sú banky a pobočky zahraničných bánk, nad ktorými vykonáva dohľad Národná banka Slovenska podľa tohto zákona a osobitného predpisu.“ V nadväznosti na citované ustanovenie odvolací orgán poukazuje na skutočnosť, že správne konanie bolo začaté dňa 21.08.2015 (dňom doručenia oznámenia o začatí správneho konania), a teda pred 1. septembrom 2015, z čoho vyplýva, že zákonné predpoklady pre konanie SOI v predmetnej veci boli splnené a námietka účastníka konania v danej veci neobstojí.
     Čo sa týka námietok účastníka konania vo vzťahu k porušeniu ustanovenia § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch, odvolací orgán má za to, že k porušeniu predmetnej povinnosti preukázateľne došlo, keď účastník konania v pozícii veriteľa v zmysle ustanovenia 
§ 2 písm. b) uvedeného zákona uzatvoril so spotrebiteľom p. J. K. Zmluvu o úvere č. ... zo dňa 11.09.2013 s hodnotou poskytnutého úveru vo výške 350 EUR (v splátkach po 62 EUR) napriek skutočnosti, že na základe overovania bonity klienta príjem spotrebiteľa spolu s manželkou predstavoval sumu 670 EUR a výdavky sumu 560 EUR, pričom po zohľadnení splátky požadovaného úveru 62 EUR (dohoda o plnení v splátkach zo dňa 11.09.2013), bola disponibilná suma len vo výške 48 EUR mesačne pre dvojčlennú domácnosť. Informácie ohľadne mesačných príjmov spotrebiteľa (390 EUR) spolu s jeho členom domácnosti – manželkou (280 EUR), ako aj ohľadne mesačných výdavkov (výška nájomného alebo splátky na byt/dom – 140 EUR; splátky ďalších úverov – 420 EUR), spotrebiteľ J. K. uviedol v Žiadosti o úver č. .... K porušeniu predmetnej povinnosti došlo zároveň voči tomu istému spotrebiteľovi uzavretím Zmluvy o úvere č. ... zo dňa 05.12.2013 s hodnotou poskytnutého úveru vo výške 2 700 EUR (v splátkach po 420 EUR) napriek skutočnosti, že na základe overovania bonity klienta príjem spotrebiteľa spolu s manželkou predstavoval sumu 670 EUR a výdavky sumu 196 EUR, pričom po zohľadnení splátky požadovaného úveru 420 EUR (dohoda o plnení v splátkach zo dňa 05.12.2013), bola disponibilná suma len vo výške 54 EUR mesačne pre dvojčlennú domácnosť, resp. po zohľadnení splátky 62 EUR, ktorá vyplýva z uzavretej zmluvy č. ... zo dňa 11.09.2013, ktorá síce nebola zahrnutá do výdavkov v podanej žiadosti, ale o ktorej veriteľ má mať vedomosť, by výdavky spotrebiteľov dokonca prevyšovali ich príjmy o 8 EUR. Informácie ohľadne mesačných výdavkov spotrebiteľa (390 EUR) spolu s jeho členom domácnosti – manželkou (280 EUR), ako aj informácie ohľadne mesačných výdavkov (výška nájomného alebo splátky na byt/dom – 140 EUR; splátky ďalších úverov – 56 EUR), spotrebiteľ J. K. uviedol v Žiadosti o úver č. .... Odvolací orgán zdôrazňuje skutočnosť, že prvostupňový správny orgán v odôvodnení napadnutého rozhodnutia jasne, v súvislosti s otázkou úverovej bonity spotrebiteľa, uviedol, z akých skutočností vychádzal pri hodnotení konania účastníka konania. V danom prípade poukázal na konkrétne výpočty a výšku disponibilnej čiastky, ktorá zostala k dispozícii dvojčlennej domácnosti po zohľadnení jednotlivých nákladov vrátane výšky splátok, ktorá nepostačovala na úhradu akýchkoľvek neplánovaných výdavkov a celkovo jej čiastka ani po zohľadnení nákladov na bývanie nedosahovala ani výšku životného minima. Odvolací orgán sa stotožňuje s hodnotením správneho orgánu, v zmysle ktorého ak po uhradení bežných výdavkov a jednotlivých splátok zostane spotrebiteľovi disponibilná suma 48 EUR pre dvojčlennú domácnosť, resp. 54 EUR a po zohľadnení predchádzajúcej splátky dokonca záväzky domácnosti prekračovali jej príjmy, nie je v súlade s odbornou starostlivosťou dojednanie úveru a jeho splátky v predmetnej hodnote. Veriteľ by mal vychádzať z premisy, že spotrebiteľovi musia byť započítané ako bežné výdaje, výdaje aspoň vo výške životného minima v zmysle zákona č. 601/2003 Z. z. zákon o životnom minime. V zmysle ustanovenia  § 2 písm. a) uvedeného zákona sa za životné minimum fyzickej osoby, ktorej príjmy sa posudzujú považuje suma alebo úhrn súm 198,09 EUR mesačne, ak ide o jednu plnoletú fyzickú osobu a suma alebo úhrn súm 138,19 EUR mesačne, ak ide o ďalšiu spoločne posudzovanú plnoletú fyzickú osobu (od 01.07.2013). Uvedené požiadavky však neboli zo strany účastníka konania splnené. Na základe uvedených skutočností možno konštatovať, že po uhradení bežných výdavkov a splátok úveru mala spotrebiteľovi zostať disponibilná suma, ktorá nepostačovala na úhradu akýchkoľvek nepredvídateľných okolností, čo mohlo mať za následok ohrozenie schopnosti spotrebiteľa splácať dojednané úvery. Po zohľadnení zmluvy č. ... dokonca v prípade úveru poskytnutého na základe zmluvy č. ... výdavky prevyšovali príjmy domácnosti. Vyššie uvedené skutočnosti účastník konania žiadnym spôsobom nespochybnil, no svojimi námietkami, ktoré sú obsahom predmetného odvolania, vynakladá snahu posúdenie prvostupňového správneho orgánu bagatelizovať s poukazovaním na formalistické poňatie orgánu dozoru.
Odvolací orgán uvádza, že za účelom dodržania povinnosti vyplývajúcej veriteľovi z ustanovenia § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch je veriteľ povinný pri skúmaní úverovej spoľahlivosti (bonity) spotrebiteľa zobrať do úvahy celkovú finančnú situáciu žiadateľa o úver, ako aj informácie o úverovej minulosti spotrebiteľa a jeho schopnosti uhradiť minulé záväzky, súčasné a budúce plánované záväzky spotrebiteľa, ak o nich veriteľ mal vedomosť. Zároveň je veriteľ povinný prihliadať aj na vplyv ďalších okolností a podmienok uvedených spotrebiteľom, alebo o ktorých sa veriteľ dozvie v prípade, že môžu ovplyvniť finančnú situáciu žiadateľa o úver a jeho schopnosť plniť záväzky, ako aj súčasný a budúci príjem spotrebiteľa. Odvolací orgán má za to, že ak spotrebiteľovi zostane v prípade Zmluvy o úvere č. ... zo dňa 11.09.2013 s hodnotou poskytnutého úveru vo výške 350 EUR, disponibilná suma 48 EUR a v prípade Zmluvy o úvere č. ... zo dňa 05.12.2013 s hodnotou poskytovaného úveru vo výške 2 700 EUR, disponibilná suma 54 EUR, resp. po zohľadnení splátky 62 EUR by výdavky spotrebiteľov dokonca prevyšovali ich príjmy o 8 EUR, nie je v súlade s odbornou starostlivosťou veriteľa, dojednanie splátok úveru v daných hodnotách, nakoľko po uhradení bežných výdavkov a splátok úverov nezostane spotrebiteľovi disponibilná suma, ktorá by postačovala na úhradu nepredvídateľných okolností. Uvedené konanie účastníka konania mohlo mať za následok ohrozenie schopnosti spotrebiteľa splácať dojednané úvery.
Účastník konania v rámci svojich námietok poukazuje na skutočnosť, že podľa ustálenej súdnej praxe (rozsudok SDEÚ vo veci C-449/13, CA Consumer Finance SA proti Ingrid BAKKAUS a spol., zo dňa 18.12.2014) a odbornej literatúry (WACHTLOVÁ, M., SLANINA, J. Zákon o spotřebitelském úvěru. Komenář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck 2011,  s. 100 a 109), ako aj odôvodnenia Smernice (bod 26), pri hodnotení bonity spotrebiteľa výslovne veriteľ môže prihliadať aj na predchádzajúce obchodné vzťahy. Na margo uvedeného odvolací orgán zdôrazňuje, že posudzovanie bonity spotrebiteľa zahŕňa individuálny prístup veriteľa vo vzťahu k spotrebiteľovi. Informácie o úverovej minulosti spotrebiteľa predstavujú len jedno z kritérií, na ktoré má veriteľ prihliadnuť. Rovnako podstatným kritériom je však posudzovanie celkovej finančnej situácie žiadateľa o úver. V prípade, ak veriteľ pred uzavretím zmluvy o úvere zistí, že spotrebiteľovi, po úhrade mesačných výdavkov, ako aj splátok úveru, zostane disponibilná suma, ktorá nepostačuje na úhradu akýchkoľvek nepredvídateľných okolností, resp. nezostane žiadna disponibilná suma, čo môže mať za následok ohrozenie schopnosti spotrebiteľa splácať dojednané úvery, nie je v súlade s odbornou starostlivosťou pristúpiť k uzavretiu danej zmluvy o úvere, a to aj napriek priaznivej úverovej minulosti spotrebiteľa. Odvolací orgán má za to, že v žiadnom prípade nemožno, pre splnenie povinnosti veriteľa posúdiť s odbornou starostlivosťou úverovú bonitu spotrebiteľa, akceptovať postup účastníka konania ako veriteľa, v rámci ktorého prevažujúcou skutočnosťou vedúcou k pozitívnemu vyhodnoteniu úverovej schopnosti spotrebiteľa bola samotná história spotrebiteľa ako klienta danej spoločnosti. Odvolací orgán cituje účastníka konania „p. K. bol klientom účastníka konania už 10 rokov, pričom od počiatku mal právne postavenie dôchodcu, pričom v minulosti uzavrel s účastníkom konania 22 zmlúv o úvere, ktoré nielenže splnil, ale splnil ich v menšej časti však a vo väčšej časti dokonca pred konečnou splatnosťou. Účastník konania napokon poukázal aj a to, že aj záväzky zo Zmluvy o úvere 1 si pán K. splnil, a to bol tiež dôvod, prečo s ním uzavrel zmluvu 2.“ Odvolací orgán má za to, že napriek uvedeným skutočnostiam nebolo v súlade s odbornou starostlivosťou účastníka konania uzavrieť so spotrebiteľom predmetné zmluvy o úvere, nakoľko po uskutočnených výpočtoch zostala spotrebiteľovi disponibilná suma, ktorá by mohla ohroziť schopnosť spotrebiteľa splácať dojednané úvery a nestačila by ani na pokrytie nepredvídateľných okolností. Odvolací orgán sa domnieva, že účastník konania proces posudzovania úverovej schopnosti spotrebiteľa neodôvodnene úzko a účelovo vymedzil na jedno z posudzovaných kritérií, ktorým je história spotrebiteľa v pozícii klienta predmetnej spoločnosti, bez ohľadu na finančnú situáciu spotrebiteľa aktuálnu v čase uzavretia uvedených zmlúv o úvere (disponibilný zostatok) vrátane jej možného dopadu na zmenu schopnosti spotrebiteľa splácať dojednané úvery. Uvedený postup účastníka konania nemožno v žiadnom prípade považovať za odborný prístup vo vzťahu k slabšej zmluvnej strane – spotrebiteľovi. Odvolací orgán si v nadväznosti na vyššie uvedené dovoľuje zároveň uviesť, že nepopiera skutočnosť, že veriteľ pri posudzovaní bonity spotrebiteľa môže prihliadať aj na jeho predchádzajúce obchodné vzťahy, ide však iba o jedno z kritérií, ktoré v spojení s ostatnými (napr. aktuálnou finančnou situáciou) predstavujú celkové hodnotiace kritérium.
Odvolací orgán má za to, že účastník konania bol v predmetnej veci povinný pred uzavretím zmluvy o úvere posúdiť a overiť schopnosť spotrebiteľa splatiť úver a pri tomto posúdení brať do úvahy všetky potrebné a relevantné faktory, ktoré by mohli ovplyvniť schopnosť spotrebiteľa splácať úver počas doby jeho trvania.
Účastník konania v predmetnom odvolaní namieta, že správny orgán uvádza, že protiprávne konanie účastníka konania spočíva v tom, že v prípade Zmluvy o úvere 2 nebola u spotrebiteľa zohľadnená na strane výdavkov splátka úveru na základe Zmluvy o úvere č. 2, čím podľa názoru účastníka konania správny orgán ignoroval skutočnosť, že ide o údaje, ktoré uvádza a vypĺňa v žiadosti o poskytnutie úveru spotrebiteľ a teda išlo o skutočnosť, ktorá logicky bola účastníkovi konania známa. K tomu odvolací orgán uvádza, že účastník konania je sankcionovaný za to, že neposúdil s odbornou starostlivosťou úverovú bonitu spotrebiteľa, a teda, že aj napriek celkovej finančnej situácii spotrebiteľa, pristúpil k uzavretiu vyššie špecifikovaných zmlúv o úvere. Nikde v napadnutom rozhodnutí sa neuvádza, že protiprávne konanie účastníka konania spočíva v nezohľadnení splátky o úvere vyplývajúcej zo Zmluvy o úvere č. 1. Predmetnú námietku účastníka konania považuje odvolací orgán za absolútne neopodstatnenú.
     Odvolací orgán ďalej uvádza, že poskytovanie spotrebiteľských úverov veriteľmi je osobitne závažným podnikaním s vážnym dopadom na sociálnu situáciu spotrebiteľov, ktorá sa na základe neodborného prístupu veriteľov poskytujúcich spotrebiteľský úver, ešte viac zhoršuje. V dôsledku uvedenej skutočnosti, Európska únia upozorňuje členské štáty, aby venovali mimoriadnu pozornosť predmetnej forme podnikania. V preambule smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS – čl. 26, by mali členské štáty prijať vhodné opatrenia zodpovedných postupov počas všetkých fáz úverového L133/68 SK Úradný vestník Európskej únie 22.05.2008 (1) Ú. V. EÚ L 149, 11.06.2005, s. 22, vzťahu berúc do úvahy osobitný charakter svojho trhu s úvermi. Tieto opatrenia môžu napríklad zahŕňať poskytovanie informácií a vzdelávanie spotrebiteľov vrátane upozornení o rizikách spojených s neplnením zmluvných ustanovení týkajúcich sa splátok a s nadmernou zadlženosťou. Najmä na rozvíjajúcom sa trhu s úvermi je dôležité, aby veritelia neposkytovali úvery nezodpovedne alebo bez predchádzajúceho posúdenia úverovej spoľahlivosti (bonity) spotrebiteľa a aby členské štáty vykonávali dohľad na vyvarovanie sa takémuto správaniu a aby stanovili potrebné opatrenia na sankcionovanie veriteľov v takýchto prípadoch.
Odvolací orgán zároveň poukazuje na Rozhodnutie Krajského súdu v Prešove zo dňa 28.septembra 2011 č. k. 3Co 3/2011, v ktorom krajský súd poukázal na zneužitie ľahkovážnosti a núdze spotrebiteľa zo strany nebankovej spoločnosti. Krajský súd v predmetnom rozhodnutí prelomovo ustálil, že určitú mieru ľahkovážnosti spotrebiteľa treba považovať za kvalifikačné kritérium, ktoré je spôsobilé privodiť nadvládu veriteľa nad dlžníkom. Pokiaľ nebanková spoločnosť využila ľahkomyseľnosť spotrebiteľa, musí niesť dôsledky, a to aj pri nedbanlivosti pri overovaní bonity spotrebiteľa, životných nákladov a celkovej schopnosti splácať úver.
Na základe uvedených skutočností má odvolací orgán za to, že skutkový stav, na základe ktorého správny orgán konštatoval porušenie povinnosti vyplývajúcej z ustanovenia  § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch, je zo strany správneho orgánu spoľahlivo zistený a preukázaný. Správny orgán na strane č. 3 napadnutého rozhodnutia špecifikoval zmluvy o úvere, ktoré boli s dotknutým spotrebiteľom uzavreté, a ktorými došlo k porušeniu predmetnej povinnosti. Zároveň špecifikoval žiadosti o úver, v ktorých spotrebiteľ pán J. K. uviedol informácie o svojich mesačných príjmoch a výdavkoch, po zohľadnení ktorých zostali spotrebiteľovi po úhrade splátok na základe uzavretých daných zmlúv o úvere, disponibilné čiastky vo vyššie uvedených výškach. Bez ohľadu na spotrebiteľom poskytnuté informácie ohľadne príjmov a výdavkov, účastník konania prihliadnuc na skutočnosti ohľadne úverovej minulosti spotrebiteľa, pristúpil k uzavretiu predmetných zmlúv o úvere (Zmluva o úvere 
č. ... zo dňa 05.12.2013 a Zmluva o úvere č. ... zo dňa 11.09.2013). Uvedené skutočnosti sú relevantné pre vyvodenie zodpovednosti účastníka konania za jeho protiprávne konanie. Správny orgán nie je povinný v danom prípade skúmať predchádzajúce úverové vzťahy spotrebiteľa a účastníka konania, a to z vyššie uvedených dôvodov (skutočnosť, že celková finančná situácia spotrebiteľa na základe ním poskytnutých informácií nenapĺňa znaky úverovej schopnosti spotrebiteľa). Správny orgán mal pri vyhodnotení konania účastníka konania k dispozícii všetky relevantné podklady vedúce ku právnej kvalifikácii skutku tak, ako je uvedené vo výrokovej časti tohto rozhodnutia.
Odvolací orgán poukazuje na skutočnosť, že z obsahu námietok účastníka konania viažucich sa na porušenie ustanovenia § 7 ods. 1 uvedeného zákona, je nepochybné, že účastník konania sa výlučne sústredil na úverovú minulosť spotrebiteľa, a teda jeho predchádzajúce obchodné vzťahy s účastníkom konania, čo však predstavuje iba jedno z kritérií pri posudzovaní bonity spotrebiteľa, ako sa už odvolací orgán vyššie zmienil. Podľa názoru účastníka konania je absolútne v rozpore s odborným prístupom veriteľa, aby sa ten pred uzatváraním úverových zmlúv zameral výlučne na minulosť svojho klienta v rámci obchodných vzťahov s ním bez ohľadu na jeho prípadnú meniacu sa finančnú situáciu. Takýto postup nemožno v žiadnom prípade považovať za odborný, chrániaci spotrebiteľa pred zlou finančnou situáciou smerujúcou k jeho neschopnosti splácať dojednané úvery.
Na margo námietok účastníka konania v súvislosti s rozsudkom Krajského súdu v Prešove zo dňa 28.09.2011, č. k. 3Co 3/2011, odvolací orgán uvádza, že správny orgán poukázaním na uvedený rozsudok chcel vyzdvihnúť dôsledky zneužitia ľahkovážnosti spotrebiteľa a jeho stavu núdze zo strany nebankovej spoločnosti pri uzatváraní úverových zmlúv s dôrazom na skutočnosť, že určitá miera ľahkovážnosti je spôsobilá privodiť nadvládu veriteľa nad spotrebiteľom. Odvolací orgán má za to, že predmetné konštatovanie krajského súdu v rozsahu uvedenom na strane č. 7 napadnutého rozhodnutia má súvis s daným prípadom, nakoľko aj krajský súd v rozsudku konštatoval: ...„Pokiaľ žalobca ako veriteľ využil takúto ľahkomyseľnosť, musí niesť dôsledky, a to aj pri nedbanlivosti pri overovaní bonity spotrebiteľa, životných nákladoch a celkovej schopnosti splácať úver.“ V danom prípade nie je relevantné, že účastník konania nebol účastníkom tohto súdneho sporu, ani, že skutkový stav nie je zhodný so skutkovým stavom predmetného správneho konania.
K námietke účastníka konania, ktorá je súčasťou doplneného odvolania zo dňa 10.12.2015, a v zmysle ktorej, nakoľko v správnom konaní č. U/0319/01/2014 nebola do troch rokov od údajného porušenia ustanovenia § 9 ods. 2 písm. f), i), t), w) a y) zákona o spotrebiteľských úveroch uložená pokuta, správny orgán je v zmysle ustanovenia § 30 ods. 1 písm. h) Správneho poriadku v spojení s ustanovením § 33 ods. 5 zákona o spotrebiteľských úveroch v znení účinnom do 31.03.2015 povinný konanie zastaviť, odvolací orgán uvádza nasledovné. V danom prípade nebol správny orgán povinný konanie, v zmysle vyššie uvedeného ustanovenia Správneho poriadku, zastaviť, nakoľko dôvod začatého konania vo vzťahu k Zmluve č. ... zo dňa 11.09.2013, a vo vzťahu k Zmluve č. ... zo dňa 05.12.2013, neodpadol. V rámci kontroly vykonanej dňa 15.05.2014 a dňa 12.08.2014 bolo spoľahlivo zistené, že k porušeniu ustanovenia § 7 ods.1 zákona o spotrebiteľských úveroch vo vzťahu k uvedeným zmluvám nepochybne došlo. Dôvod, pre ktorý došlo k vypusteniu porušenia ustanovenia § 9 ods. 2 písm. f), i), t), w), x), y) zákona o spotrebiteľských úveroch – uplynutie objektívnej lehoty na uloženie pokuty zo strany správneho orgánu, nie je zároveň dôvodom, pre ktorý by malo dôjsť k zastaveniu celého správneho konania, nakoľko lehota na uloženie pokuty sa vo vzťahu k porušeniu ustanovenia § 7 ods. 1 uvedeného zákona počíta samostatne, v závislosti od času, kedy k porušeniu došlo (čas uzatváraných zmlúv), ako aj v závislosti od zistenia porušenia zo strany správneho orgánu (čas vykonanej kontroly). Na základe posúdenia subjektívnej, ako aj objektívnej lehoty v prípade vyššie uvedených zmlúv, vo vzťahu ku ktorým došlo k porušeniu ustanovenia § 7 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch bolo nepochybne zistené, že lehota na uloženie pokuty v danom prípade neuplynula, a teda dôvod, pre ktorý bolo začaté správne konanie neodpadol.
Na základe hore uvedených skutočností má odvolací orgán za to, že protiprávne konanie zo strany účastníka konania bolo nepochybne preukázané na základe spoľahlivo zisteného skutkového stavu veci a závažnosť tohto konania bola primerane zohľadnená pri určení výšky pokuty.
Odvolací orgán trvá na kontrolných zisteniach, uvedených v inšpekčnom zázname zo dňa 15.05.2014 a dňa 12.08.2014. Za zistený nedostatok zodpovedá účastník konania v plnom rozsahu. Pre postih za zistený skutkový stav je rozhodujúca skutočnosť, že bol porušený zákon a rozsah následkov protiprávneho konania bol zohľadnený pri určovaní výšky postihu.
V odvolaní účastník konania neuvádza nové, právne relevantné skutočnosti, ani dôkazy, ktoré by ho zbavovali zodpovednosti za zistený nedostatok a mali by vplyv na zrušenie napadnutého rozhodnutia. Na základe vyššie uvedených skutočností pokladá odvolací orgán skutkový stav za spoľahlivo zistený a jeho protiprávnosť za nepochybne preukázanú. Výšku uloženej pokuty pokladá odvolací orgán po jej znížení za primeranú zistenému skutkovému stavu.
Ak orgán kontroly, ktorým je Slovenská obchodná inšpekcia zistí nedostatky v činnosti veriteľa spočívajúce v porušení povinností ustanovených v § 7 ods. 1, § 12 ods. 1, § 17 ods. 2, 
§ 18 a § 21 uvedeného zákona, je oprávnený podľa závažnosti, rozsahu, dĺžky trvania, následkov a povahy zistených nedostatkov veriteľovi uložiť podľa ustanovenia § 23 ods. 2 písm. b), bb) bod 2 zákona o spotrebiteľských úveroch pokutu do 70 000 EUR a pri opakovanom alebo závažnom nedostatku až do výšky 140 000 EUR.
Pri určení výšky pokuty sa prihliadlo na závažnosť, rozsah, trvanie a následky protiprávneho konania, s prihliadnutím na povahu zisteného nedostatku, keď konaním účastníka konania došlo k zásahu do ochrany práv spotrebiteľa pri poskytovaní spotrebiteľských úverov. Pre priemerného spotrebiteľa je oblasť finančných a úverových vzťahov často zložitou problematikou, preto je potrebné, aby poskytovateľ úveru vystupoval pri dojednávaní úveru s odbornou starostlivosťou. Spotrebiteľovi, ktorý pri dojednávaní spotrebiteľského úveru vystupuje v slabšej pozícii v porovnaní s poskytovateľom úveru, je potrebné v týchto vzťahoch v medziach zákona poskytnúť zvýšenú ochranu, keďže vzhľadom na zložitosť problematiky dôveruje poskytovateľovi úveru. Spoločenskú nebezpečnosť sankcionovaného konania vidí správny orgán v skutočnosti, že nebolo v plnej miere zabezpečené právo spotrebiteľa na posúdenie schopnosti splácať úver s odbornou starostlivosťou v závislosti od doby jeho poskytnutia, výšky, príjmu tak, ako mu zabezpečuje právny rámec ochrany deklarovanej v zákone o spotrebiteľských úveroch. Následkom poskytnutia úveru vo výške, ktorej splátka je vzhľadom na príjem spotrebiteľa neprimerane vysoká, je tento vystavený nebezpečenstvu insolventnosti, v dôsledku ktorej môže byť siahnuté na jeho majetok, resp. tento svoju situáciu môže riešiť prostredníctvom ďalších úverov, čo následne vedie k ďalšiemu zadlžovaniu spotrebiteľa. V súvislosti s poskytnutím úveru s prihliadnutím na existujúce záväzky spotrebiteľa nebol zohľadnený reálny disponibilný zostatok spotrebiteľa, potrebný na úhradu bežných nákladov, pričom poskytnutie úverov v danom prípade nezohľadňovalo ani výšku životného minima, t. j. spoločensky uznanej minimálnej hranice príjmov fyzickej osoby, pod ktorou nastáva stav jej hmotnej núdze. Z hľadiska závažnosti bolo pri určení výšky pokuty prihliadnuté na skutočnosť, že účastník konania svojím protiprávnym konaním nedodržal právnou úpravou požadovaný štandard ochrany spotrebiteľa poskytovaný zákonom o spotrebiteľských úveroch. Od účastníka konania vzhľadom na jeho podnikanie a ponúkané služby, je opodstatnené očakávať, že koná profesionálne so znalosťou ponúkaných služieb a v súlade s požiadavkami vyplývajúcimi z relevantných predpisov, čo zodpovedá poctivému prístupu v podnikaní. Z hľadiska rozsahu a dĺžky protiprávneho konania sa pri určení výšky pokuty vzalo do úvahy, že príslušný nedostatok sa vo vzťahu k spotrebiteľovi p. K. opakoval. Účastník konania, ako veriteľ, je povinný dodržiavať všetky zákonom stanovené povinnosti pri poskytovaní spotrebiteľských úverov, za dodržiavanie ktorých zodpovedá objektívne, tzn. bez ohľadu na okolnosti, ktoré spôsobili zistené porušenie povinnosti. Pri stanovení výšky sankcie správny orgán zároveň vychádzal zo základných rovín pre ukladanie sankcie – individuálnej a generálnej. Odvolací orgán poukazuje na skutočnosť, že zákon umožňuje uložiť v danom prípade pokutu až do výšky 70 000 EUR. Vo sfére účastníka konania má uložená sankcia plniť úlohu výchovnú a aj represívnu a postihovať protiprávne konanie, a preto je žiaduce, aby bola citeľná v majetkovej sfére páchateľa deliktu. Nemôže sa jednať o sankciu v zanedbateľnej výške, inak sa nedá predpokladať, že by splnila svoj účel. Súčasne je potrebné uviesť, že uložená pokuta plní taktiež preventívnu funkciu, a to najmä vo vzťahu k ostatným nositeľom totožných zákonných povinností (generálne pôsobenie), a musí tak mať silu odradiť od protiprávneho postupu.
Odvolací orgán má za to, že pokuta vo výške 4 000 EUR zodpovedá zistenému skutkovému stavu, zohľadňuje zákonom stanovené kritéria a plní nielen represívno-výchovnú, ale aj preventívnu funkciu vo vzťahu k účastníkovi konania, ako aj k ostatným nositeľom totožných zákonných práv a povinností.
Podkladom pre vydanie rozhodnutia bol presne a spoľahlivo zistený skutkový stav veci, na základe čoho podľa § 59 ods. 2 správneho poriadku bolo I. stupňové rozhodnutie zmenené tak, ako je to uvedené vo výrokovej časti tohto rozhodnutia.

Poučenie: Rozhodnutie o odvolaní je konečné a proti  tomuto  rozhodnutiu  odvolanie  nie je  prípustné. V prípade  nezaplatenia uloženej  pokuty  v stanovenej lehote bude jej plnenie vymáhané v zmysle zákona. Rozhodnutie je preskúmateľné súdom.